Mám pro vás zbrusu novou (romantickou, letní) povídku pro horké dny či noci :-) Hezké čtení! Z.
Soused
Ještě
jsem ani nevypnula motor a už se v okýnku vedle mě objevil široký úsměv.
„Ahoj,“
pozdravil mě jeho majitel.
„No
nazdar,“ zazubila jsem se na něj, zavřela okýnko, div, že jsem mu nepřivřela
nos, vytáhla klíčky ze zapalování a vystoupila, abych se s ním mohla
konečně pozdravit tváří v tvář.
„To
je teda přivítání,“ odfrknul naoko pobouřeně.
„Tak
snad bys měl vítat ty mě, ne?“ naklonila jsem hlavu. „Ty jsi tady doma.“
„Už
dlouho ne,“ mávnul rukou.
„Zase
tak dlouho to být nemůže,“ namítla jsem.
Byly
to necelé dva roky, co babička zemřela, její dům se prodal a já jsem přišla o
důvod, proč se vracet do vesnice, v níž jsem strávila téměř celé dětství. A
zároveň i o příležitost pravidelně se potkávat s Kryštofem, synem
babiččiných sousedů, místním raubířem a mým dlouholetým kamarádem.
„Pět
a půl měsíce,“ informoval mě.
„OK,
to už je nějaká doba,“ uznala jsem. „A kde jsi teď doma?“
„V
Praze,“ povytáhl obočí a očividně ho zajímalo, jestli mě ta novinka ohromí. Což
se, popravdě řečeno, stalo. Nikdy bych netipla, že se kluk, který se mnou
skákal přes potok a po večerech chystal dřevo na táborák, přestěhuje zrovna do
Prahy.
„Tak
ty jsi vyměnil vesnici za velkoměsto,“ měřila jsem si ho pohledem, jako bych
čekala, že se na něm ta změna nějak fyzicky projeví.
„Začínala
tady být trochu nuda,“ pousmál se a i on mě přejel pohledem od hlavy až
k patě.
„To
věřím,“ přikývla jsem, zatímco se jeho oči vpily do mých.
„Dlouho
jsi tu nebyla,“ řekl najednou, jako kdyby ho myšlenky odvedly někam jinam.
„Nemohla
jsem,“ hlas se mi zadrhl.
„Já
vím,“ přitakal Kryštof a já jsem věděla, že nepřehání.
Na
celém světě neexistoval nikdo jiný, kdo by lépe chápal můj výjimečný vztah
s babičkou. V mém turbulentním dětství představovala jedinou jistotu.
Můj bezpečný přístav. Její ztráta mě zasáhla víc, než kohokoliv jiného
z rodiny.
„Ale
teď jsi tady,“ Kryštofovy hnědo-zelené oči se rozzářily.
„Teď
jsem tady,“ potvrdila jsem a sama jsem nemohla uvěřit, že jsem pozvání na
poslední chvíli neodmítla. Ale i když jsem původně měla zaječí úmysly, neúčast
na svatbě další kamarádky z dětství bych si určitě nadosmrti vyčítala. Přes
všechen ten stále přetrvávající žal jsem zatnula zuby a svým služebním autem se
dopravila do uličky vedoucí ke kostelu, kde stále ještě žili Darčini rodiče.
„A
sluší ti to,“ podotkl nečekaně Kryštof, čímž mě vytrhl ze spárů chmurných
myšlenek.
„Ačkoliv
na svatbu je to trochu neobvyklý outfit,“ naklonil hlavu, jak si prohlížel moji
riflovou sukni, crop top a tenisky. „Byl na pozvánce nějaký dress code, kterého
jsem si nevšiml?“
Rozesmála
jsem se a výmluvně ukázala zpět ke svému autu, kde se na ramínku, zavěšeném nad
okýnkem u zadního sedadla houpaly světle modré šaty.
„Lepší?“
zasmála jsem se, když Kryštof uznale přikývl, a on namísto odpovědi zvedl oba
dva palce.
„Ale
ty taky nevypadáš, že bys byl připravený vyrazit do kostela,“ byla jsem na
řadě, abych zhodnotila jeho ležérní kraťasy a sportovní tričko.
„Já
si to musím nejdřív odpracovat. Ne jako někdo, kdo si přijede jen užívat,“
zamrkal na mě.
„Ale
prosím tě! A co máš tak důležitého na práci?“ culila jsem se na něj, protože už
jsem tušila.
„Dvacet
krabic cukroví a svatebních koláčků!“ zalomil dramaticky rukama stejně jako to
vždycky dělala jeho maminka, místní vyhlášená pekařka. V okruhu deseti
kilometrů se nemohla pořádat byť jen jediná svatba, která by se obešla bez
jejího cukroví.
„Tak
ty už jsi převzal rodinný byznys a vrhl se na pečení?“ rádoby zvědavě jsem
vykulila oči.
„Ještě
to tak!“ zasmál se Kryštof. „Stačí, že mám za úkol to sem všechno přivézt.“
„Alespoň
ti může být útěchou, že díky tvé snaze neumřeme při čekání na oběd hlady,“
poznamenala jsem. „A třeba ti některá z družiček projeví svou vděčnost.“
Kryštof
nakrčil nos: „Úlet na svatbě? To je trochu klišé.“
„Nepovídej,“
s úsměvem jsem naklonila hlavu.
„Jedině
že by…“ načal Kryštof další větu, ale než ji stihl dokončit, vyřítila se ze
vrat nízkého domku s červenou střechou Darča a bez okolků naši debatu
přerušila.
„Maky!
Konečně jsi tady! Už jsem se bála, že nepřijedeš!“ vrhla se mi okolo krku.
„Já
popravdě taky,“ zamumlala jsem jí do vlasů a potom, když se ode mě odtrhla,
jsem se už normálním hlasem zeptala: „Neměla by ses už pomalu chystat?“
„Času
dost,“ mávla bezstarostně rukou, načež se otočila na Kryštofa: „Už je to
všechno?“
„Ještě
tam zbylo posledních pár krabic,“ informoval ji a pohodil si v ruce klíčky
od auta.
„Chceš
pomoct?“ nabídla jsem se a překvapila tím i sama sebe.
Tahat
v tomhle horku krabice s cukrovím nebyla zrovna zábava. Obzvlášť když
už jsem měla udělané vlasy i make-up. Na druhou stranu bych se po dlouhé době
ráda viděla s Kryštofovými rodiči. A co si budeme namlouvat, ta konverzace
s Kryštofem taky vůbec nebyla špatná. Skoro jsem zapomněla, jak moc jsme
si rozuměli. Darča pro mě ale měla nachystaný jiný program.
„Blázníš?“
zakoulela na mě očima. „Musíme si dát panáka.“
Rozesmála
jsem se. Jak jsem si mohla myslet, že se na moravské svatbě vyhnu slivovici,
která tu teče proudem?
Kryštof
zvedl ruce v náznaku kapitulace: „Tomu se nedá konkurovat.“
„Ani
odporovat,“ uchichtla jsem se.
Zatímco
Kryštof zmizel v útrobách svého auta a vzápětí na to i s ním pryč
z ulice ke kostelu, Darča mě za ruku vtáhla do domku, kde kdysi žili její
praprarodiče, později prarodiče a nakonec tak dalece, jak jsem si pamatovala,
její rodiče. Jak se dalo čekat, na dřevěném stole s krajkovým ubrusem
stála láhev domácí slivovice a Darčina maminka právě z jedné
z velkých papírových krabic vytahovala miniaturní svatební koláčky a
úhledně je skládala na malované talířky.
Zahřálo
mě u srdce. Jakkoliv jsem svůj dospělý život ve městě milovala, právě teď jsem
měla pocit, jako bych vkročila zpět do mého venkovem vonícího dětství.
***
Odmítla
jsem třetího panáka slivovice, nechala Darču a její tři družičky napospas
kadeřnici a vyklouzla zadním vchodem na zahradu. Nezastavila jsem se, abych si
utrhla černý rybíz, ani abych si přivoněla k růžím, které snad nikde jinde
nekvetly tak intenzivně a tak dlouho jako tady, ale namísto toho jsem proběhla
mezi záhonky se zeleninou až k nízké zídce na samém konci zahrady.
Naučeným pohybem jsem se přes ni přehoupla a ocitla se v další ulici
vesnice tak malé, že tady ulice neměly názvy. Já jsem ale nic takového
nepotřebovala. Tuhle trasu jsem měla natrénovanou i potmě. Kolem staré stodoly,
podél kvetoucích zahrádek, po lávce přes potok, a potom už jenom zahnout doleva
do lipové aleje. Zhluboka jsem se nadechla. Zbývalo posledních pár kroků a budu
u babiččina domu. Neviděla jsem ho téměř dva roky. A k mému naprostému
šoku jsem ho neviděla ani teď. To, co stálo na místě babiččina domu, nemělo se
starou chalupou nic společného. Snad jen půdorys. Původně přízemní domek
vyrostl o další patro, dřevěná okna nahradila plastová, pod novou střechou se
vyjímala štuková omítka a namísto plotu zakrývaly dvůr vzrostlé túje.
Vzduch,
který jsem před chvílí nabrala do plic, se z nich náhle vytratil. Stála
jsem jako opařená, neschopná pohybu.
„Markét?“
ozvalo se za mnou opatrně.
Trhaně
jsem se otočila.
„Já…“
snažila jsem se vysvětlit, co to tady dělám.
„Napadlo
mě, že sem přijdeš,“ nedal mi k tomu Kryštof příležitost. „A říkal jsem
si, že bys neměla být sama.“
Kousla
jsem se do rtu a proti mé vůli se mi oči zalily slzami.
Kryštof
popošel až ke mně a beze slova mě chytil za ruku.
Zakroutila
jsem hlavou: „Jsem pitomá. Mohla jsem to čekat. Každý, kdo koupí starý dům, ho
zmodernizuje.“
„Ale
stejně tě to zasáhlo,“ doplnil Kryštof.
Setřela
jsem si z tváře jednu zatoulanou slzu: „Myslela jsem si, že když už ji
nikdy v životě neuvidím, tak uvidím alespoň její dům. Ale už tady není ani
jeden z nich.“
„Mrzí
mě to,“ stiskl mi Kryštof dlaň, kterou ještě pořád svíral ve své. „Měl jsem si
lehnout před stavební stroje a zabránit tomu.“
Přes
slzy jsem vyprskla smíchy.
„Nebo
se sem tajně vkrást, až budou na dovolené, zbourat to horní patro a vykopat
túje,“ pokračoval ve fantazírování. „Z jiného domu, než toho našeho, sem stejně
není vidět. Nikdo by mi nic nedokázal.“
„A
co bys s těmi tújemi dělal?“ zajímala jsem se.
„Vyskládal
bych je do nějakého strašidelného symbolu jako varování,“ nasadil drsný výraz a
hrubým tónem zašeptal: „S Markétiným domem si nezahrávejte!“
Uchichtla
jsem se: „To by stoprocentně zabralo.“
Nicméně
potom jsem si povzdechla: „Bohužel to můj dům není. A nikdy nebyl.“
V dědickém
řízení připadl mojí mámě a mým strýcům a ti ho po krátké domluvě obratem
prodali. Co se starou chalupou, když můžete mít cash? Původně jsem doufala, že
bych ji mohla koupit já, ale bylo to prostě nad moje finanční možnosti. Ledaže
bych se vzdala svého bytu daleko odsud a vyměnila jednu hypotéku za druhou.
„Přece
by ses nechtěla zahrabat tady,“ namítl Kryštof, jako by mi četl myšlenky.
„Máš
pravdu. Bez babičky asi ne,“ odvrátila jsem se od domu, který jsem už
nepoznávala a zadívala se na něj: „Když už ani Darča tady nebydlí, ani ty tu
nejsi…“
Kryštof
mě upřeně pozoroval: „Já tady budu vždycky.“
Oba
jsme věděli, že tím „tady“ nemá na mysli tuhle vesnici, ale to, že tady bude
vždycky pro mě.
Pousmála
jsem se: „Jsem ráda, že tě napadlo, že sem půjdu. A díky, že jsi mě v tom
nenechal samotnou.“
Aniž
by ze mě spustil oči, lehce zavrtěl hlavou: „Nikdy.“
Zvedla
jsem se na špičky a pevně ho objala. Na nějakém domě nezáleželo. Pořád jsem
měla důvod, proč se sem vracet.
***
Shodila
jsem svoje boty na podpatku a spolu s Darčou se vrhla na taneční parket.
Po dojemném obřadu jsem měla pocit, že pro dnešek už bylo dost slz. Bylo načase
začít se bavit.
Nechávala
jsem se unášet hudbou a obratně se vyhýbala táckům s panáky, které po
parketu neustále kolovaly. Čemu jsem se ale vyhnout nedokázala, byli taneční
partneři. Pánové svatebčané si zřejmě dali za úkol provést každou tanceschopnou
dámu. Se zdvořilým úsměvem jsem přetrpěla taneček s tatínkem i strýčkem
Dariny a litovala svého rozhodnutí nechat boty pod stolem, když mi ženichův svědek
dvakrát šlápl na nohu. Ovšem když se ke mně přimotal kamarád Darčina táty a
místní starosta v jednom, vyslala jsem zoufalý pohled směrem ke
Kryštofovi, který se očividně pohledem na mé zápolení s tanečníky
královsky bavil. Nicméně k jeho cti se okamžitě odlepil od baru, kde už
nějakou chvíli posedával, a hbitým krokem zamířil ke mně.
„Dovolíte,
pane starosto? Tahle je naše oblíbená,“ hladce zalhal, ačkoliv právě hrající
písnička určitě nebyla moje oblíbená a taky rozhodně neexistovalo žádné „my“.
Starosta
se ochotně zdekoval a já jsem se nechala přivinout do Kryštofovy náruče. Dnes
už podruhé.
„To
jsi neměl říkat,“ zvedla jsem k němu oči. „Přijde pro mě, až začnou hrát
něco jiného.“
„Tak
tě znovu zachráním,“ pokrčil rameny jako by to bylo úplně samozřejmé.
„To
bys mě musel pozorovat celý večer,“ namítla jsem.
„To
stejně tak nějak nechtěně dělám,“ uchechtl se a mně naprosto nečekaně poskočilo
srdce.
Nicméně
jsem se tvářila, že jsem naprosto nad věcí.
„Nechtěně?“
s úsměvem jsem povytáhla obočí.
Kryštof
pokýval hlavou: „Vůbec se to nedá ovládat. Jako bys přitahovala můj pohled.
Když tak nad tím přemýšlím, vlastně je to tvoje chyba.“
„Tak
moje chyba?“ zasmála jsem se. „Ty ho nedokážeš udržet v kalhotách a je to
moje chyba?“
„Hej
hej,“ ohradil se pobaveně. „O kalhotách tady nepadla ani zmínka. Jen jsem tím
chtěl říct, že ti to moc sluší. Ale nevěděl jsem, jestli by to dvakrát
v jednom dni nebylo už trochu moc.“
Koutky
se mi zvedly ještě o něco výš: „Toho není nikdy moc. A mimochodem, nápodobně.“
Sice
se už zbavil saka a kravaty, podobně jako já podpatků, ale i tak vypadal ve
sněhobílé košili a tmavých kalhotách neskutečně přitažlivě. Čím to, že stačilo,
aby si chlap vzal oblek, a hned mu sex appeal poskočil minimálně o dvě třídy
výš?
„Děkuju,“
potěšeně se usmál.
„A
netvař se tak překvapeně,“ drcla jsem do něj. „Dobře víš, jak po tobě holky
koukají.“
„Tak
za prvé – to teda nevím,“ ohradil se, ačkoliv jsme oba věděli, že to není
pravda. „A za druhé – i kdyby některé koukaly, tak bych nečekal, že k nim
budeš patřit i ty.“
„Nejsem
slepá, tak jsem jen okomentovala, co vidím,“ pokrčila jsem rameny. „Ale
rozhodně si teď nemysli, že si tajně píšu do deníčku svoje jméno s tvým
příjmením.“
„Jasně,
že ne,“ okatě na mě zamrkal.
Hravě
jsem ho plácla po rameni: „Přestaň s tím!“
„Ale
já se docela dobře bavím,“ oči mu zajiskřily.
Sice
mě lákalo pokračovat v našem popichování, ale při pohledu na Kryštofa jsem
nakonec vsadila na upřímnost: „Já vlastně taky.“
***
Noc
značně pokročila a Kryštof se na chvíli někam vypařil, takže jsem se před
neúnavnými tanečníky musela zachránit sama. Svůj úprk z parketu jsem
maskovala za důležitý hovor a s mobilem v ruce jsem zmizela do tmy.
Sotva jsem se ztratila z dohledu i doslechu, schovala jsem telefon do
kabelky, kterou jsem během dne transformovala z psaníčka na pohodlnější
cross body, zvedla oči ke kropenatému nebi a zhluboka se nadechla svěžího
vzduchu. Tohle mi ve městě chybělo.
Pomaloučku
jsem se vydala po cestičce vysypané pískem, opatrně, aby se mi podpatky bot,
které už jsem zase měla na nohou, nezabořily příliš hluboko. Zatočila jsem
kolem okrasných keřů a překvapeně nadskočila. Protože jediné, co jsem slyšela,
bylo křupání písku pod mými podrážkami a vzdalující se dunění taneční hudby,
tak jsem postavu, do které jsem málem vrazila, zaregistrovala, až když se
objevila přímo přede mnou.
„Panebože!“
položila jsem si ruku na srdce, které se mi rozbušilo úlekem dřív, než jsem si
uvědomila, o koho jde. A jakmile mi to došlo, rozeběhlo se ještě dvojnásobnou
rychlostí.
„Preferuju,
když se mi říká normálně Kryštofe,“ zazubil se na mě.
„Co
se tady plížíš potmě?“ ignorovala jsem jeho vtípek.
„Mohl
bych se zeptat na to stejné,“ nepřestával se usmívat.
„Já
prchám z parketu,“ řekla jsem popravdě.
„Já
vlastně taky,“ přiznal Kryštof. „Nesnáším tancování.“
„Vždyť
se mnou jsi ochotně tančil,“ zamračila jsem se. A ne jednou.
„No
právě,“ přitakal.
„Co
právě?“ nechápala jsem.
„Právě
že to bylo s tebou. Jinak by mě na parket nikdo nedostal.“
Mlčky
jsem se na děj dívala a snažila se odhadnout, jestli mají jeho slova takový
význam, jaký si myslím.
Kryštof
mě ale na pochybách nenechal dlouho. O krůček se ke mně přiblížil a urovnal mi
zatoulaný pramen vlasů. Hvězdy nad námi jako by najednou ustoupily o něco výš a
hudba z oslavy jako by ztratila svůj rytmus. Všechno okolo nás jako by
ztratilo své ostré obrysy a zanořilo se hlouběji do tmy. Moje rty se
s šokovaným výdechem automaticky pootevřely ještě dřív, než se jich dotkly
ty jeho. Což ale netrvalo dlouho.
Ve
chvíli, kdy se naše rty spojily, se k sobě přitiskla i naše těla. Nevěděla
jsem jak Kryštof, ale já jsem měla pocit, že to svoje tak úplně neovládám. Moje
ruce hladově putovaly po jeho pažích, ramenou, zádech a vplétaly se do jeho
vlasů. Kryštof se ani nesnažil maskovat svůj zrychlující se dech. Mohli jsme
tam tak stát hodiny a stejně by to nestačilo. Nejspíš proto, že jsme na tuhle
chvíli tak dlouho čekali. Možná nevědomky anebo jsme si to možná až doteď
nechtěli přiznat. Ale nyní, když už k tomu konečně došlo, jsme ani jeden
nechtěli, aby to skončilo.
Naše
polibky byly čím dál intenzivnější a naše ruce čím dál nenechavější. Začínala
se mi motat hlava a ta trocha vína, co jsem na hostině vypila, s tím
rozhodně neměla nic společného. Kromě nás dvou neexistovalo nic jiného, dokud…
„Jejda,“
zachichotala se Darča a já s Kryštofem jsem se od sebe jako na povel
odtrhli.
„Nechtěli
jsme rušit,“ se smíchem se k Darině přidal její novomanžel.
„Nerušíte.
My jsme jenom…“ zatěkala jsem očima.
„Není
třeba to vysvětlovat,“ zarazila mě Darča zvednutýma rukama.
„Půjdeme
se projít někam jinam a necháme vás, ať… si vyřešíte, co potřebujete,“ objal ji
její manžel okolo pasu a odváděl pryč.
Sotva
se dostatečně vzdálili, vyprskla jsem smíchy.
„Bylo
to trapný?“ podíval se na mě Kryštof pobaveně.
„Prosím
tě,“ mávla jsem bezstarostně rukou. „Beztak sem šli dělat to stejné.“
Kryštof
znovu popošel ke mně a prsty se jemně dotkl mojí dlaně: „Pojďme se projít podél
potoka.“
Pousmála
jsem se: „Jako za starých časů?“
„Tentokrát
ale vynecháme skákání na opačný břeh,“ kývl směrem k mým podpatkům.
„To
zní docela rozumně,“ s úsměvem jsem přikývla. Ostatně teď jsme měli na
výběr mnohem zajímavější aktivity než přeskakování vody.
Kryštof
propletl svoje prsty s mými a ruku v ruce jsme zamířili k místu,
které jsem s ním měla nesmazatelně spojené dávno před dnešní nocí.
„Mimochodem,“
drcla jsem do něj ramenem. „Neříkal jsi, že úlet na svatbě je klišé?“
„Možná
doufám, že tohle nebude jen úlet,“ zboku na mě mrkl.
„To
je zvláštní,“ škádlivě jsem nakrčila nos. „Já možná taky.“
„Tak
to můžeme doufat spolu,“ na oplátku do mě šťouchl on.
„Anebo
můžeme zařídit, aby to nebyl jenom úlet,“ s úsměvem jsem povytáhla obočí.
„To
zní ještě líp,“ přitakal a zdálo se, že se ani jeden z nás nemůže přestat
usmívat.
„Ruku
na to?“ zastavila jsem se, vymanila svoji dlaň z jeho sevření a natáhla ji
k němu.
Kryštof
se rozesmál, protože správně uhádl, co bude následovat. Nicméně bez váhání
vložil svoji ruku do mé a po nevím kolika dlouhých letech jsme si znovu potřásli
naším přísně tajným dětským pozdravem. Jediným rozdílem bylo, že tentokrát byl
zakončen naprosto dospělým polibkem.